<Note1:G.Magenta/I.Fischer>
<Label:1> [C]Ať bylo mně i [F]jí tak [G]šestnáct [C]let,[F] [G]
zeleným [C]údolím [Ami]jsem si ji [D7]ved',[G7]
byla [C]krásná, to [C7]vím, a já měl [F]strach, jak [Fmi]říct,
když na řa[C]sách slzu [G7]má velkou jako [C]hrách.[F] [C]

<Label:®:> [C7]Sbohem, [F]lásko, nech mě [Dmi]jít, nech mě [Emi]jít, bude [Ami]klid,
žádnej [Dmi]pláč už nespra[G7]ví ty mý [C]nohy toula[C7]vý,
já tě [F]vážně měl moc [Dmi]rád, co ti [Emi]víc můžu [Ami]dát,
nejsem [Dmi]žádnej ide[G7]ál, nech mě [C]jít zas [F]o dům [C]dál.

<Label:2> A tak šel čas, a já se toulám dál,
v kolika údolích jsem takhle stál,
hledal slůvka, co jsou jak hojivej fáč,
bůhví, co jsem to zač, že přináším všem jenom pláč.

<Label:®:>

<Label:Rec:>
<Note1:Já nevím, kde se to v člověku bere - ten neklid,
co ho tahá z místa na místo, co ho nenechá, aby byl
sám se sebou spokojený jako většina ostatních, aby
se usadil, aby dělal jenom to, co se má, a říkal jenom to,
co se od něj čeká, já prostě nemůžu zůstat na jednom místě,
nemůžu, opravdu, fakt.
>
<Label:®:>
<Picture:Sbohem lasko.png>