Brontosauři Jan Nedvěd
1. [G]Stál tam na stráni [Gmaj7]dům, v něm židle a [G6]stůl,
pár kůží a [G]krb, co dřevo z něj [Ami]voní.
S [D]jarem, když máj rozdá barvy svý,
tu sosna krásná [D7]nad chajdou se [G]skloní.
A [G]říčka, když stříbrným [Gmaj7]hávem se přikryje s [G6]ránem,
svý ahoj jí [G]dáš a pak je tu [E]den.
[C]Zazní údolím kytara tvá, ta [Emi]píseň ráno uvítá,
svět s [D]ním, svět s [G]ním.

2. Touláš se po lese, touláš a jenom tak bloumáš
a koruny stromů tě uvítaj' rosou.
Víš, že času je dost, to znáš,
a možná potkáš někde dívku bosou.
Po slůvkách, který se říkaj', po dnech něžných stisků
vás uvítá chajda a pak je tu den.
Zazní údolím kytara tvá, ta píseň ráno uvítá,
svět s ním, svět s ním.

3. Však náhle volání táhlé ti přeruší snění
a oznámí všem: je poslední den.
Voda zaplaví údolí,
sosnu, chajdu, pohled zabolí.
Ta hráz je potřebná všem, však zabíjí den,
co nosil tě v náručí romantickém.
Zazní údolím bolest tvá, ta bolest ráno uvítá,
svět s ním, svět s ním.
<Picture:Hraz.png>