
[C]Jde po skosený [F]tráv[C]ě a jde tak, jak se to [F]píš[C]e:
s větrem v [Dmi]zádech, s kytkou v h[Gmi]lavě [Dmi]
[A], [Dmi] důstojně a [Gmi]tiše[Dmi],
a z polí [C]slítají se p[F]tác[C]i a [G]každej z nich jí [C]věř[G]í,
a [F]ona se pak [Bb]vrací[F] a má v [C]rukou jejich [F]peř[c]í.

Je to můj člověk s hlavou v kříži, umírající v horku,
můj plakát na refýži i má socha u New Yorku,
je to můj voják beze jména, i ten parník v ústí Něvy,
je to jediná má žena, jenže ta, která to neví.

*: Místo k [Ami]ní však mířím [Dmi]někam[Ami],
kde je ten, co se tak vz[Dmi]teká[Ami]
že ta [Bb]hrůza, kterou [D#]če[Bb]kám,
není [F]ta, která mě [Bb]čeká[F].

Ten můj pocit nemá hranic, ta má víra bez rezervy,
že už nezmůžu se na nic, ani na pevný nervy,
natož na nějakou vílu, a že už nevím, o co kráčí,
třeba nemám sílu, a třeba mi to stačí.


