<Note1:Antonín Hájek>
[E]Hledím, jak vítr provází vlaky z nádraží [F#mi]do dálek,
jak světla [H7]semaforu září za no[E]ci,
a stuhy stříbrnej tónů zpívají svoji nekonečnou píseň.
Pekelné stroje se řítí dnem i [F#mi]nocí 
a počítají si tu abecedu [H7]smutku, radosti, loučení i [E]návratu.
Abecedu vepsanou do srdcí docela všedních dnů.

[E]Tak vlak už zas [F#mi]pádí,
divnej pocit [E]začal hřát.
Rodný město mizí v [F#mi]dáli,
[E]hej, hej, jsem [A]tulák [H7]a jsem [E]sám.

Píšťaly řev se nese pustinou
a topič hbitě přikládá.
Hradlař už na mě mizí noční tmou,
hej, hej, však mě tu každý zná.

Jsem tulák a zpívám, že svět je [C#mi]OK,
když ti mohl něco [F#mi]dát,
domovem jsou mi ztichlé [E]koleje
to vám pr[A]aví sta[H7]rej tu[E]lák.

To co ti mohl [F#mi]dáti,
kvílí dráty, [E]smutnej blues.
Každej rád se domů [F#mi]vrátí,
[E]hej, hej, však [A]u mě [H7]je s tím [E]šlus.

To smutné blues mi víčka svírá,
nevím, kam se to propadám.
Jiskry jak zádušní svíčka,
nedej, bože, vždyť já umírám.

Jsem tulák a zpívám, že svět je [C#mi]OK,
když ti mohl něco [F#mi]dát,
domovem jsou mi ztichlé [E]koleje
to vám pr[A]aví sta[H7]rej tu[E]lák.
